În această lume înghețată,
viața nu iartă.
Iarna scufundă ținutul
într-un întuneric de gheață pentru jumătate de an.
Vara aduce puțină ușurare.
Vânturi năprasnice bat tot anul.
Doar cei mai rezistenți supraviețuiesc aici...
...unde o mișcare greșită face diferența
între viață...
și moarte.
Aceasta e Rusia arctică.
6 REGIUNI DIFERITE
11 FUSURI ORARE
3 ANI DE FILMARE
RUSIA SĂLBATICĂ ARCTICA
Rusia,
cea mai mare țară din lume.
Sălbăticia ei e nespus de uriașă...
și extraordinar de frumoasă.
Cu văi alpine...
vârfuri vulcanice...
izvoare cu aburi fierbinți...
și mii de kilometri de păduri virgine.
Sălbăticia din nordul Rusiei
e una din ultimele zone vizitate de pe planetă.
Suprafața Rusiei de 6,5 milioane kmp
e încoronată de peste 2 milioane kmp
de teritoriu arctic.
În timpul iernii arctice,
uscatul și marea înghețată se unesc într-o singură pătură de gheață
acoperind o arie aproape de două ori cât Statele Unite.
Acest mediu pustiu numit tundră,
e habitatul unor creaturi deosebite
adaptate aproape perfect supraviețuirii condițiilor vitrege de aici.
Unul din locuitorii Arcticii
și-a perfecționat calitățile de supraviețuitor timp de milenii.
Boul moscat, a supraviețuit ultimei epoci de gheață
alături de oameni, de peste 20.000 de ani.
Temperaturile de -34°C
sunt suportate cu ușurință de boul moscat,
datorită stratului izolator gros de lână, numit qiviut.
E de zece ori mai călduros decât lâna de oaie
și mai moale decât cașmirul...
...e una din cele mai rare fibre din lume.
În timp ce boul moscat e bine apărat
împotriva iernii sălbatice,
alții trăiesc o existență mult mai fragilă.
Chiar și primăvara, anotimpul reînnoirii,
pot fi greutăți brutale.
Pe banchize,
mii de foci de Groenlanda se adună pentru a naște.
Nou-născuții intră într-o lume ostlă, înghețată.
Dacă reușesc să atingă vârsta de un an,
probabil că vor supraviețui până la maturitate.
Viața unui pui e grea de la început.
Stau cu mamele lor doar 12 zile
înainte de a fi părăsiți și lăsați să se hrănească singuri.
La naștere au doar 11 kg,
dar laptele mamei foarte bogat în grăsime
îi ajută să câștige în greutate 2,25 kg pe zi.
Viața dulce se termină
când sunt abandonați cu brutalitate de mame,
care-i lasă să se hrănească singuri.
Aproape șase săptămâni,
stau neajutorați în grupuri fără să mănânce.
În acest timp,
pierd jumătate din greutate și leapădă blana albă.
Mamele care nu-i mai hrănesc,
sunt gata de împerechere.
Acest mascul nu are noroc.
Cu o înclinare hotărâtă a capului,
femela îi refuză avansurile.
Într-o lună,
pielea albă a puilor devine gri, apoi neagră
și foamea îi împinge pe acești înotători începători în apă.
E o sincronizare bună,
pentru că inamicul lor e la pândă.
Ursul polar e stăpânul Rusiei arctice.
Acest urs e perfect adaptat vieții în Arctica.
Sub blana groasă,
pielea neagră absoarbe căldura soarelui,
menținându-i căldura.
Stratul de grăsime îi ține așa de cald ursului
încât se poate supraîncălzi, chiar și iarna.
Ursul polar e o creatură a gheții,
total dependent de uriașa pătură de gheață care acoperă marea,
pentru a supraviețui.
E cel mai mare carnivor terestru.
Are nevoie de carne proaspătă și destul de multă,
până la 45 kg la o masă.
Această cantitate nu o poate obține în afara gheții.
Dar primăvara, temperaturile în creștere topesc gheața
și platformele de vânătoare ale urșilor.
Urșii polari rareori ucid în largul apei...
...dar înoată până ajung la banchize,
uneori până la 100 km odată.
Gheața este colacul de salvare al ursului polar...
și o parte importantă a lanțului trofic din Arctica.
Încălzirea globală a mărit timpul necesar pentru formarea
gheții pe mare de-a lungul coastei de nord a Rusiei,
crescând riscul sălbăticiunilor de aici.
Chiar și așa, unele baze terestre rămân ca niște bastioane.
Insula rusească Vranghel cu o suprafață de 3.000 kmp.
E un loc protejat UNESCO,
unde rezervația creată își arată biodiversitatea
mai mare decât în oricare loc din Arctica.
În fiecare primăvară peste 10.000 de gâște polare
sosesc pe Insula Vranghel.
În acest ținut înghețat, izolat,
cuibăresc, se împerechează și își depun prețioasele ouă.
Sosirea lor nu trece neobservată.
O vulpe polară, cu blana de iarnă, apare în căutare de hrană.
Gâștele sunt puternice
și se pricep să se apere.
Vulpea trebuie să-și caute masa în altă parte.
Insula Vranghel e unul din ultimele ținuturi
pe ruta de migrație a păsărilor spre nord.
Acești gulerați, un fel de fluierari,
au venit aici din nordul Europei și din Siberia.
Peticele goale de pământ devin scene,
locuri de etalare pentru masculii care-și caută perechea.
În timp ce masculii dominanți îndeplinesc dansul de curtare,
alți masculi cu guler alb
atrag femelele în cerc.
Arată eleganți,
dar sunt pregătiți de luptă.
Primăvara, vremea se poate schimba într-o clipită.
Furtuni violente aduc aer rece,
iar temperaturile scad la -30°C.
Un lup singuratic pândește.
Nasul lui sensibil îl îndrumă spre hrană...
...ouăle de gâște polare.
Gâștele protestează,
și stolul de păsări reușește să alunge lupul.
Gâștele sunt în siguranță pe moment,
dar aici în Arctica, pericolul pândește mereu.
Primăvara în Arctica rusă
aduce temperaturi mai mari.
Zăpada începe să se topească,
dar apa pătrunde prin stratul de gheață
doar la suprafață.
Cel mai mic dezgheț formează râuri furioase...
...unele lungi de câțiva kilometri.
Gheața acoperă totul în jur și colonia de gâște polare dispare.
O vulpe polară vânează ouă.
Mamiferele mici sunt prada principală a vulpii.
Dar mănâncă orice, de la fructe până la hoituri.
Gâștele sunt atente mereu,
dar ouăle lor sunt ca un magnet.
Vulpile le pot ascunde pentru vremuri mai grele.
Pământul e ca un frigider,
păstrează ouăle proaspete luni de zile...
...iar cuiburile sunt ca niște magazine bine aprovizionate.
Vulpile fură peste 1.500 de ouă de gâscă
într-un singur sezon.
Gâscanul atacă.
Dar vulpea reușește să pătrundă și apucă oul.
A câștigat încă o masă și își marchează teritoriul,
pentru a semnala altora
să stea departe de cămările ei prețioase.
La sfârșitul lui iunie,
în Arctica rusă sosește scurta vară,
iar pământul înflorește, se umple de culori.
Peste 400 soiuri de plante înfloresc pe Insula Vranghel.
Dublu față de alte zone din tundră.
Timp de trei luni soarele nu apune.
Deși zăpada persistă, rațele obișnuite
se încălzesc la soarele de vară,
iar temperaturile rareori urcă peste cea de îngheț.
O schimbare bruscă a vremii aduce probleme grele.
Se așterne zăpadă multă,
care acoperă florile verii cu un strat de alb.
Oricând vremea le permite,
fluierarii gri caută hrană.
Fluierarii, pietrușii și fugacii,
toate păsările care au revenit pe durata verii,
se îngrămădesc luptând cu vântul.
Unele pier din cauza schimbării neașteptate a vremii.
Totuși altele sunt prea puțin afectate.
Blana boilor moscați, extraordinar de călduroasă, îi apără de frig.
Zăpada nici măcar nu se topește pe spatele lor.
Acest grup micuț condus de un taur bătrân,
observă cum un mascul tânăr se îndreaptă spre ei.
Gata de înfruntare,
masculul bătrân ia poziția de luptă.
Acești masculi de 400 kg
la început încearcă să se intimideze.
Noul sosit nu pare impresionat.
Se apropie de femelele grupului.
Bătrânului i-a ajuns.
De data asta, tânărul e norocos.
În curând, regulile se vor schimba
și masculul tânăr va avea de înfruntat concurenți mai puternici.
În nordul îndepărtat al Rusiei,
Insula Vranghel e un sanctuar îndepărtat
pentru sălbăticiunile Arcticii.
Lumina soarelui topește un strat subțire de gheață,
dezvăluind trecutul preistoric al insulei.
Apare un fildeș,
un colț de mamut vechi de peste 4.000 de ani.
Când creșterea oceanului a izolat Insula Vranghel de continent,
aici a rămas o colonie de mamuți.
Au supraviețuit încă 6.000 de ani
după ce rudele lor au dispărut în alte părți.
Astăzi, o altă creatură e blocată pe aceste dealuri.
Renii.
O cincime din cele 5 milioane de reni din lume
trăiesc în Arctica rusă.
Căutarea mâncării
îi aduce lângă colonia de gâște polare.
Gâștele sunt preocupate.
Primii pui vor apare în câteva ore.
Dar mai sunt ouă de eclozat.
Când apare o vulpe,
mama își ascunde puii.
Astăzi însă, vulpea caută altceva.
E vorba de principala ei sursă de hrană,
micuțul leming siberian brun.
Brusc, la fiecare patru ani, populația lor explodează...
...apoi se prăbușește din lipsă de spațiu și hrană.
Când numărul lemingilor scade,
e afectat întregul lanț trofic din Arctica.
Simțurile ascuțite dau roade,
un trofeu rar în acest an sărac în lemingi.
La fel ca vulpea,
voracele jder e mereu la pândă.
E ocupat cu jefuirea cămărilor de ouă ale vulpii.
Nu-i pasă de puii de gâscă.
În curând, întreaga familie se va muta în tundra plată
unde lacurile oferă hrană și siguranță.
Unele familii migrează peste 48 km,
o călătorie lungă și periculoasă pentru pui.
Doar jumătate vor supraviețui primului an de viață.
În timp ce Arctica rusă se îndreaptă spre miezul verii,
tundra devine verde,
iar hrana e din belșug.
Sezonul de creștere a vegetației e scurt.
Doar 50 de zile înainte de căderea zăpezii și instalarea înghețului.
Părinții se grăbesc să-și hrănească puii înfometați.
În regiunea montană vulpile polare nu sunt atât de norocoase.
De obicei au și șase pui odată,
dar acum sunt numai doi micuți
care-și așteaptă mama subnutrită și ea.
Prăbușirea numărului de lemingi din această vară își ia tainul.
Mama nu mai are ce face decât să caute hoituri.
S-ar putea ca puii să nu supraviețuiască verii.
La fel ca vulpea,
această bufniță polară simte și ea strâmtoarea.
În vremurile bune,
mănâncă până la cinci lemingi pe zi.
Dar nu anul acesta.
Are doi pui în cuib,
în loc de obișnuiții zece.
Cerșesc hrană, dar ea nu are ce să le dea.
Unul din pui e micuț rău.
Dacă nu mănâncă în curând, nu va supraviețui.
În Arctica rusă e vară.
Dar soarele prezent 24 de ore
nu aduce nicio ușurare familiei de bufnițe.
Mama se luptă să-și hrănească cei doi pui.
Puiul mai puternic îl bate pe cel mai mic
și ia cea mai mare parte a hranei,
doar dacă mama va putea găsi ceva.
Pentru altă familie lucrurile stau mai bine.
Acești pui de vulpe de patru săptămâni
își umplu burțile cu carne de gâscă.
Numărul de lemingi fiind mic,
gâștele sunt în capul listei de bucate a vulpilor.
Vulpile polare au cel mai mare număr de pui dintre toate mamiferele,
uneori până la 19.
Chiar dacă acum sunt mai puțini,
rivalitatea dintre cei trei pui e puternică.
Fiecare bucată de hrană e prețioasă.
Când doi se ceartă,
al treilea câștigă și fuge cu prada.
La vârsta de 10 luni sunt maturi,
dar puțini ating această vârstă.
Cei care supraviețuiesc
rămân inițial într-un mic grup, nomadic,
înainte de a porni pe cont propriu.
Micul hoț se întoarce la frații săi,
căutând un locșor unde să tragă un pui e somn până vin adulții.
Pe dealuri,
mama bufniță caută în continuare lemingi.
De pe o înălțime,
poate scruta după micile mamifere, datorită vederii excepționale.
Bufnițele nu își pot roti ochii în orbite,
dar pot întoarce capul
pe trei-sferturi, realizând o vedere panoramică.
Reușita e vitală.
Puii înfometați așteaptă.
În momentul când lasă prețiosul leming,
puiul mai mare îl înhață.
Puiul mai mic abia se mai mișcă.
Cel mare nu va ceda hrana.
Această filmare deosebită ne arată cum natura își urmează cursul.
Mama realizează ce se întâmplă
și îngrijorată încearcă să-și ajute puiul înfometat.
Ajutorul mamei a venit prea târziu.
Supraviețuiește cel mai puternic.
Mai are o șansă să facă ce trebuie
înainte de venirea iernii.
În Arctica rusă,
condițiile grele se întind dincolo de uscat, în mare.
Gheața a crăpat în sloiuri și permit trecerea migratorilor.
Unii au călătorit 4.800 km.
Balenele albe beluga.
Vara,
călătoresc de-a lungul țărmului,
în căutare de crabi și bancuri de pește.
Nu au aripioara dorsală, o adaptare
care le permite să înoate sub sloiurile de gheață în siguranță.
O balenă nou-născută stă strâns lipită de mamă,
călătorind în siajul ei.
Grupurile pot atinge câteva sute,
dar când au pui, călătoresc în cârduri mici.
La câteva sute de metri deasupra apei,
păsările de mare se bucură și ele de ocean.
De-a lungul țărmului stâncos,
mai multe specii formează colonii mari de cuibărit.
Corbii de mare cu picioare roșii vânează plevușca.
Gariile lui Brunnich, o pasăre robustă,
sunt cu miile.
Ca un perete, între cer și mare
această faleză e ca un bloc cu apartamente pentru păsări
și oferă protecție împotriva prădătorilor.
Uneori,
trebuie să te ferești tocmai de vecini.
Din fericire, în zonă sunt dușuri.
E totuși vară,
dar cascada de azi...
poate îngheța mâine.
Păsările arctice trebuie să fie viguroase.
Vânturi năprasnice mătură suprafața falezei...
...și țurțurii blochează accesul la cuiburi.
Faleza verticală, ștearsă, are totuși culoare,
dată de papagalii de mare.
Sunt numiți așa datorită excrescenței cornoase de deasupra ochilor.
În august, puii de garia părăsesc faleza
și se îndreaptă spre apă...
E o provocare când apa e blocată de sloiuri.
Nu poate să zboare.
Puiul se târăște spre apele libere.
Acolo tatăl îl va putea hrăni.
Dar vulpile polare iau și ele masa, acolo,
și se deplasează cu agilitate pe sloiuri.
Aerul curat aduce mirosul păsărilor.
Dar o vulpe de 4 kg trebuie să fie mult mai atentă
decât o garia de 2 kg.
E prea riscant,
așa că vulpea se lasă păgubașă și pleacă să-și găsească altă masă.
Poate un leș de focă.
Gariile foarte rezistente
se strecoară printre sloiuri și ajung în larg.
Doar aici puiul va învăța să zboare.
Vara se apropie de sfârșit,
urșii polari așteaptă revenirea gheții,
poarta lor de ieșire de pe insulă.
Au trecut patru luni,
iar hrana e foarte puțină.
Ca orice copil,
acest tânăr urs nu poate rezista unui bazin.
Bea o înghițitură,
și își descoperă propria reflexie.
Brusc, altceva îi atrage atenția.
E ceva foarte rar văzut.
Un urs polar care pescuiește.
Nu prea știe ce să facă cu această pradă.
În mod normal, urșii polari vânează foci pe gheață.
Dar până când revine gheața,
orice e bun pentru supraviețuire.
Se apropie toamna,
zilele se scurtează și devin mai reci.
E vremea boilor moscați.
Masculii se adună pentru a stabili ierarhia.
Masculii de mărime egală,
pot lupta până la moarte.
A sosit toamna în Arctica rusă
și ultimele culori aprind peisajul,
unde lupte crâncene sunt pe cale de desfășurare.
E perioada de rut a boilor moscați.
Masculi de 400 kg luptă pentru dominație,
uneori până la moarte.
Calota groasă de 20 cm dintre coarne, numită cucui,
e așezată pe o bază flexibilă,
protejându-le creierul de șocul impactului.
Ciocnirea cap în cap poate fi auzită de la peste 1.600 m.
Se lovesc de peste 12 ori.
Această filmare rară ne prezintă poziția de luptă rituală,
care inițial are rolul de intimidare,
dar poate deveni mortală dacă niciunul din masculi nu cedează.
Pe distanța de doar 45 m,
ating viteza de 40 km/h înainte de impact.
Câștigă în final cel mai rezistent, iar celălalt se retrage.
Bătrânul mascul victorios își păstrează haremul
și sansa de a-și transmite genele.
Între timp, tundra se pregătește de iarnă,
iar gâștele polare se pregătesc să plece.
Zeci de mii se adună la țărm.
Sunt gata de zbor, spre California, la 4.800 km distanță.
Majoritatea mamiferelor nu pot pleca din Arctica pustie
și se pregătesc să îndure lunga iarnă, geroasă.
Urșii polari sunt în vârful lanțului trofic,
dar și acești prădători masivi sunt și ei vulnerabili.
Fără gheață, în cele din urmă vor muri de foame.
Mamele și puii
patrulează disperați pietrișul de pe țărm după resturi.
Puii stau sub protecția ei
aproape doi ani.
Dacă sunt amenințați, adulții atacă cu viteza de 40 km/h.
Mamele cu pui sunt permanent atente.
Puii mai în vârstă sunt curioși, dar se mențin la distanță.
Postura mamei avertizează pe ceilalți să stea departe.
Cântărind trei sferturi de tonă,
masculii sunt o amenințare serioasă.
Nu participă la creșterea puilor.
Uneori îi ucid.
Femelele își apără puii,
dar mamele înțelepte pur și simplu evită pericolele,
îndreptându-se spre zone mai sigure.
Din fericire, ursul e preocupat,
scormonește după hrană.
În timpurile bune,
urșii polari mănâncă doar grăsimea morselor
și lasă restul.
În vremurile proaste, mănâncă tot ce pot.
Acest mascul tânăr a găsit o piele de morsă.
E dură, dar mai are ceva valoare nutritivă.
Insula Vranghel
atrage cea mai mare populație de morse din lume.
Peste 100.000 se adună primăvara și vara.
La un moment dat, morsele vin la țărm să se odihnească.
Stau în mare,
în timp ce urșii mișună pe plajă...
...umplându-și gâtlejul cu aer
ca să poată sta vertical în apă.
Masculul mare își continuă patrularea,
trecând pe lângă oase ale unor prăzi ucise acum un an.
O morsă singură a ieșit la mal.
Izolarea de turmă sugerează probabil că e bolnavă.
A doua zi dimineață. morsa a dispărut,
iar ursul s-a ospătat ca lumea.
Încă are sânge pe bot și labe,
e cu burta plină și e leneș.
Un urs mai tânăr, cu precauție,
se apropie de prada altcuiva.
Nu are de ce să fie îngrijorat.
O morsă adultă poate cântări 1.700 kg.
Așa că se pot hrăni destui.
Grăsimea ei e foarte bogată energetic.
Puiul trebuie să mănânce repede.
Urșii polari au un simț al mirosului foarte fin
și pot detecta prada de la peste 800 m distanță.
Nu va fi multă vreme singur.
Când drumul e liber,
grupul de morse vine, în sfârșit, la țărm să se odihnească.
Colții lor speciali, sunt de fapt dinți măriți,
lungi în medie de 50 cm, dar pot atinge și dublul.
Sunt unelte eficiente, mai ales în lupte,
la tăiatul gheții și sfâșierea prăzii.
Uneori încurcă
aceste animale sociale.
Aceste adunări, pot fi riscante.
Puii tineri, uneori sunt zdrobiți
când câteva zeci de adulți se îngrămădesc.
Totuși, majoritatea reușesc să-și găsească o poziție bună.
După ce își refac forțele și temperaturile scad,
se vor îndrepta spre strâmtoarea Bering pentru iernat.
În octombrie, temperaturile scad.
În ciuda temperaturilor care scad la -40°C,
urșii își continuă activitățile zilnice
apărați de blana deasă și 7 cm de grăsime.
Sloiuri de gheață ajung la țărm
și îngheață formând un pod continuu.
Încă odată, urșii sunt în mișcare.
Revenirea gheții și strălucirea cerului colorat
marchează sfârșitul toamnei în Arctica.
Aurora Boreală sau Luminile Nordului,
dansează deasupra noastră la 60 km înălțime.
E ca și cum culorile verii se extind peste albul înghețat
peste întreaga Rusie arctică,
gata să coboare când lumina nopților de vară reapare.
În lumea Arcticii cu geruri cumplite și furtuni năprasnice,
natura își impune legile aspre pentru supraviețuire.
Dar în acest ținut dezolant există o frumusețe blândă,
adevărata sălbăticie rusă de la capătul lumii.
Traducerea © Pogăru'